5.+IDEES

MARINA: COLOR BLAU

MELANIE: COLOR VERMELL

NOEMÍ: NEGRE.

La lectura del què és l'escola inclusiva us ha obert nous horitzons. No parlem d'una escola que s'adapta a estudiants amb necessitats educatives espcecials. Parlem d'un model d'escola. Un model d'escola implica a tots els agents educatius i a la comunitat que envolta l'escola.

Sembla que el model teòric existeix i està ben fonamentat. Sembla que hi ha experiències enriquidores en centres escolars i en comunitats d'aprenentatge. És evident que el model no és tancat i que amb la reflexió anirà patint modificacions i s'enriquirà. És un model que pretèn sortir de l'escola del segle XIX i formar una escola del segle XXI. És un model que a través de la reflexió constant vol trobar un camí que permeti uns aprenentatges enriquidors per a tots i totes, amb la companyia de tots i totes. Un model que combina l'ensenyament individualitzat amb el col·laboratiu, participatiu i cooperatiu. Un model on la veu pot ser conduïda per tots els membres de la comunitat.

Hem pogut veure a l'escola ordinària el que anomenaríem Bones pràctiques per a la inclusió. Què ens maca? Estem molt lluny? Quin és el pas que costa realitzar? On nosaltres podem ajudar? Quin ha de ser el nostre paper?

Qüestions:

Què són Bones pràctiques per a la inclusió? Per què és l'inici de les experiències? Què ens manca? Estem molt lluny? Quin paper juguem nosaltres?

Des del meu punt de vista, perquè hi hagi bones practiques per a la inclusió, s’ha de començar per tenir en compte l’actitud dels Mestres i tots els professionals que treballen amb els infants d’una escola. En primer lloc, aquest personal ha de tenir iniciativa i ganes per canviar, també és important que entre tots aquests professionals hi hagi una coordinació constant i directa. D’altra banda trobo que per sobre de tot s’ha de tenir en compte que es treballa amb persones, i que tothom tenim dret de gaudir d’unes millors condicions o si més no d’una atenció adequada. Per tant, s’ha d’apostar pel canvi. Un cop els professionals tinguin aquesta visió de canvi, serà molt més fàcil, però no menys complicat, dur a terme els objectius proposats. Penso, doncs, que la mentalitat es primordial per el canvi, perquè a partir d’aquí, si qui treballa dia a dia amb els infants ho té clar, de mica en mica anirà contagiant aquesta motivació al seu entorn. D’altra banda aquesta seguretat podrà fer que els alts càrrecs i les persones que gestionen l’educació i que no estan dia a dia al peu del canó vegin que s’està segur de que aquest canvi funcionarà. Bé, després d’aquesta suposició imaginaria i personal ... les bones pràctiques haurien de sorgir sense cap esforç. Penso, que les bones pràctiques per a la inclusió han de tenir com a objectiu que tots els destinataris de l’educació es trobin agust en l’entorn educatiu i que gaudeixin aprenent i anant a escola. Sovint, es pot trobar que els infants no tenen cap tipus de motivació per a aprendre i veuen l’escola com una “presó” i no pas com un lloc on puguin gaudir més enllà de l’hora del pati. La inclusió hauria d’estar en el dia a dia de l’escola i en els apunts de tots els mestres, per poder dur a terme bones pràctiques com la de poder atendre a la diversitat, que és la realitat de les escoles. I no la diversitat entesa com a dificultats d’aprenentatge, sinó com la diferència que hi ha entre cadascuna de les persones, atendre des de el discapacitat físic, com psíquic com a aquell nen o nena que li costa sumar o com a aquell nen o nena que no té cap dificultat en adquirir aprenentatges. Per tant, després d’aquesta reflexió penso que una bona pràctica seria no entendre la inclusió com la atenció a nens amb Necessitats Educatives Especials, sinó entendre la inclusió com tot un conjunt, com una diversitat on tots hi tenim cabuda. A partir d’aquí el treball es podrà encaminar i podrà ser efectiu. Pot ser no he enumerat una per una les bones pràctiques per a la inclusió, perquè realment no sé si tenir un fisio a l’escola o que hi hagin dos mestres per classe, serà més efectiu. Els que si sé, és el que he apuntat, que per iniciar un canvi, en aquest cas per donar un pas cap a una educació inclusiva , el més important per a mi és l’actitud, penso que és la “bona pràctica” primordial. En relació a tot això, puc dir que l’inici de les experiències ens serveix per començar a donar el pas, i comprovar que es vol fer el canvi i que realment aquest pot arribar a funcionar. Des del meu punt de vista, penso que les experiències són el pas inicial, “l’experiment” per crear noves expectatives i seguir apostant per l’objectiu proposat, que en aquest cas és la inclusió. Penso, doncs, que ens manca decisió, predisposició, coratge i en alguns casos ganes de treballar. La desmotivació i la poca fe en la feina, són conseqüències de que no tothom vagi a una. També ens manca suport per part del govern i tots els serveis i polítics que estan al càrrec de l’educació. Mentre tots aquests que gestionen l’educació no creguin en el canvi, serà difícil que es pugui arribar a parlar d’educació inclusiva. Des del meu humil punt de vista, també ens manca cohesió, pel que he pogut veure en els equips docents de les escoles, el treball que es realitza es centra i s’emmarca en l’aula, no es va més enllà, i la relació amb els companys és a vegades difícil de conciliar. També manca l’autonomia dels centre, pot ser seria millor que els centres poguessin tenir més autonomia a l’hora d’escollir el seu equip docent. Un aspecte que a vegades juga en contra pel tema dels favoritismes i que pot acabar jugant una bona passada. Però si es mira des del punt de vista positiu, s’evitaria canviar d’equip docent cada inici de curs. Perquè si no hi haguessin tants canvis, l’equip docent seria més estable i en conseqüència els seus objectius i decisions, per tal de poder avançar, que no pas si es va canviant d’equip la qual cosa suposa fer un pas enrere. Després de les meves pràctiques a centres educatius i del bagatge laboral que he pogut adquirir en l’àmbit de l’educació, penso que estem molt lluny. Ara que puc recordar i analitzar cadascuna de les meves experiències en centres educatius des d’un punt de vista més crític, perquè és realment ara quan entenc que és la inclusió i que es vol aconseguir, podria dir que encara ens queda molt lluny. Si ja en les meves pràctiques no he pogut vivenciar què és la inclusió, em fa pensar que el dia que realment ho vegi i pugui ser partícip serà un moment en el qual entendré de veritat què és la inclusió. Ara per ara tot és teoria i suposicions pròpies que em puc permetre després de tres anys de carrera basats en escoltar aquesta paraula. A on vull arribar és que si en tres anys de carrera encara no he pogut ser partícip d’un context educatiu inclusiu, em fa pensar que les escoles que vetllen per aquest progrés són comptades i que tot i que s’intenta encara no s’ha arribat a assolir la inclusió amb totes les seves conseqüències. No existeix un manual de bones pràctiques educatives per a la inclusió. La inclusió es treballa i es defensa des de la pròpia creença. Si no s’hi creu, per molt que donis opcions d’estratègies molt vàlides dins la filosofia de la inclusió, difícilment es posaran en pràctica. La persona encarregada no mourà els fils necessaris per tirar endavant aquest tipus de projecte. Una persona que creu en l’educació inclusiva, en canvi, farà meravelles per actuar i propiciar actituds d’aquest tipus. S’assessorarà, buscarà informació i es documentarà sobre pràctiques inclusives que es duguin a terme en altres centres. De fet, ja no és tant una forma de fer les coses sinó una forma de veure les persones. Aquell qui creu en la inclusió és una persona que no descriu l’alumne que actualment coneixem com a alumne amb NEE com aquell que té dificultats, que és diferent, que requereix més atenció. No posa èmfasi en les dificultats que tenen els seus alumnes sinó en les seves potencialitats, en els seus punts forts i en tot allò que algun dia servirà a la resta de companys per aprendre alguna cosa. El qui creu en la inclusió, doncs, és aquell qui no veu la patologia, l’afectació la simptomatologia del seu alumne sinó el seu caràcter, allò del que poden aprendre els del seu voltant, el que li agrada, el que li és fàcil d’aprendre i el que no ho és tant. Inclusiu és aquell qui no utilitza el terme NEE, doncs tot alumne té una necessitat i és precisament aquesta diferència el que enriqueix l’aula i de la que es pot treure profit per fer un aprenentatge conjunt, polidireccional on cadascú rebi l’ajut que necessita i n’ofereixi les seves aptituds. Així, un claustre inclusiu o una escola inclusiva és aquella que aposta per una educació íntegra de tot infant a l’aula ordinària, obviant qualsevol diferència i allunyant-se del procés d’etiquetatge que vivim actualment. Estem lluny d’aquesta realitat? Doncs per una banda és cert que s’ha avançat molt. Hi ha centres que han apostat per aquesta via, han tingut ganes –que és la clau per començar nous projectes– i se n’han sortit prou bé. D’altra banda, però, hi ha centres que estan a anys llum d’aconseguir-ho. Més que d’aconseguir-ho, de creure-hi. Si no s’han llançat a la piscina és perquè no volen. Qualsevol centre que vulgui, té l’oportunitat de ser un centre inclusiu. Hi ha mil i una publicacions que parlen d’això, que expliquen com començar, fins i tot fan esmena d’estratègies organitzatives, estratègies d’aplicació a l’aula i altres aspectes més // de paperam // –que és la matèria més senzilla de publicar–. El problema és que no s’hi creu. I no perquè no vegin que no funciona sinó perquè són incapaços de desfer-se de les estereotípies de la nostra societat. La societat actual ens ha fet esclaus d’una sèrie de valors –consumisme, capitalisme, competitivitat, meritocràcia, èxit, eficiència– que han entrar al moll de l’os de les persones fins al punt de ser quasi impossibles de desprendre-se’n. És aquí on, des del meu punt de vista, rau el conflicte. Ja no parlem de propiciar unes bones pràctiques inclusives sinó d’intentar canviar l’essència de la societat actual. Intentar canviar aquests valors tan arrelats i alhora tan contradictoris amb la filosofia de la inclusió. Com fer-ho? Això sí que ja no ho sé. Està clar que no és tan senzill com publicar un dossier de bones pràctiques ni convidar a professionals d’aquests centres a veure com es treballa la inclusió. Va molt més enllà que tot això. Doncs el que hi veuen no és més que incoherència amb el sistema en què han crescut i viscut. Penso que el que més frena aquest procés és precisament això i la tasca que, com a mestres, ens pertoca no és gens fàcil, doncs ens toca lluitar i guanyar a un contrincant massa fort i poderós. De tota manera no hem de perdre la fe ni, encara menys, les ganes de canviar el món i de lluitar per millorar-lo. Cal ser pacient i, mica en mica, anirem trobant la manera d’assolir aquest objectiu. Sempre he pensat que una manera molt eficient d’aconseguir un gran canvi és a base de petits cercles. Si disposem de molts punts de sortida, repartits arreu d’una zona, que prediquin, a partir de l’exemple, una nova manera d’entendre el món, faran molt més efecte que si es treballa des d’un sol focus centralitzat, per molt gran que sigui. Aplicat a la inclusió, si tots aquells que hi creiem i l’apliquem en la nostra vida diària la contagiem a les persones del nostre entorn més proper farem que aquest punt de sortida inicial que eren tan sols persones, siguin comunitats senceres. No serà un camí fàcil, cap gran canvi en la història ho ha sigut. Però això no significa que no pugui tenir un final feliç com el que ens mereixem. Seguim creient-hi i contagiant a aquells qui estiguin a prop nostre.