2.+EXPERIÈNCIA+E.E.


 * LA NOSTRA EXPERIÈNCIA EN EDUCACIÓ ESPECIAL **

El CEE Jeroni de Moragas on estic fent les pràctiques, dista molt de les recomanacions que presenten alguns dels documents que he llegit a la wiki. En primer lloc el Pla d’Acció “Aprendre junts per viure junts” aposta per la inclusió i la escolaritat compartida. Val a dir que sí que hi ha casos d’escolaritat compartida, però pocs, la majoria que comparteixen amb escola ordinària són perfils poc “afectats” i que a l’escola ordinària estan amb la mestra d’educació especial i no amb el grup classe. Llegint els documents i comparant amb la meva breu experiència a escoles tant ordinàries com d’educació especial, em fa la sensació que les coses es fan a mitges. Jo faig les pràctiques en un dels tres grups que hi ha en el primer cicle. Només a la classe on jo entro hi ha 3 nens de 5 que fan compartida. Val a dir que són els únics alumnes del primer cicle que fan compartida, encara que en altres cicles també hi ha alumnes que van a l’escola ordinària, el percentatge de compartida és molt baix en relació al nombre d’alumnes. Això indica que hi ha una intenció però que la realitat no té res a veure amb els documents. Des de l’escola d’educació especial busquen en la compartida que el nen es socialitzi amb altres nens i nenes. El problema esdevé quan a l’escola ordinària el nen està sempre fóra de l’aula amb la mestra d’educació especial. A partir de les meves observacions i parlant amb la meva tutora de pràctiques de l’escola puc arribar a la conclusió de que si els professionals no es troben ben coordinats la intervenció no serà efectiva, i si no empren el mateix llenguatge (com diuen molts dels documents que fan referència a la inclusió)la finalitat no serà la mateixa. D’altra banda, tant la LEC com les resolucions emfatitzen la importància de la inclusió, i en el cas dels CEE que es dugui a terme l’escolaritat compartida. És per això que trobo, en el meu cas, i dins de la breu experiència que encara tinc, de que les coses es fan a mitges. El que trobo és que es volen acostar a allò que diuen el documents però sense acostar-s’hi gaire, es podria dir que fan “veure” que es duu a terme la inclusió. Com ja he comentat en la experiència de la escola ordinària, llegint els articles he pogut arribar a replantejar-me si el que jo estic observant és una bona pràctica o si realment se li pot atorgar la paraula inclusió. I pel que he pogut comprovar fins aleshores les meves pràctiques han estat complertes de bones pràctiques però mai han sigut inclusives en tots els sentits. La primera vegada que vaig entrar a un centre d’educació especial va ser el 31 de gener d’aquest any. El primer dia de practiques va ser el meu primer contacte directe amb aquest món. Si hagués hagut de respondre // què són bones pràctiques educatives // o // quin és un primer pas cap a la inclusió //, hauria sigut capaç de respondre només amb la meva cara. Semblava impossible però tot allò que havia llegit en llibres, articles, lleis i resolucions ho tenia al davant. Inclusió, dins un centre d’educació especial? Bé, he dit quin és un primer pas. I és que Les Aigües sap molt bé què és el que necessiten els seus alumnes, quins són bons materials i quins no ho són, què sol funcionar i què no. No és que ho sàpiguen pas tot, és que amb els anys n’ha vist de tots colors i, gràcies a aquesta experiència, puc dir que Les Aigües és un molt bon centre. La veritat és que molts centres educatius i professionals haurien d’estar assabentats del que s’hi fa. Per sort, els professionals que hi treballen comparteixen aquesta filosofia i no volen ser els únics que treballin d’aquesta manera, no volen mantenir més en secret les seves activitats, la seva organització ni la seva manera de fer. És per això que quan va sortir la resolució que convocava concurs públic per a la selecció de programes i serveis de suport, el 7 d’octubre de 2010, van decidir presentar-s’hi. Amb aquesta van crear un document que contenia, tal com demanava la resolució, el projecte de programes o serveis proposats, l’organització dels recursos del centre, les actuacions que preveu desenvolupar, etc. Feta aquesta sol·licitud va ser aprovada, acceptant, així, el CEE Les Aigües com a centre de referència de la zona del Maresme. A dia d’avui segueix treballant en aquesta via i ha decidit col·laborar amb els recursos i els mètodes fruit de les bones pràctiques del CEE Horitzó de Pineda de Mar que actualment ha tingut una caiguda en el número de matrícules degut al Pla d’Acció “Aprendre junts per viure junts”. La idea és fer, un cop més, de la teoria una realitat. Promoure d’una vegada el treball en xarxa. El següent pas és fer participar d’aquesta nova creació els professionals de l’EAP (de fet, des del centre ja intenten enriquir aquest treball cooperatiu) i perquè no del SEZ i altres centres educatius interessats en col·laborar-hi. El que és molt trist és el que està passant amb l’EAP. Els seus professionals, en comptes d’agrair a Les Aigües i l’Horitzó la seva feina, sembla que l’estiguin complicant. El cas és que comencen a pensar que aquesta proposta posarà en perill la seva situació laboral, creuen que els CEE intenten treure’ls la feina. Quan vaig assabentar-me d’això em vaig encendre molt. Sembla que no vulguin adonar-se que estem al mateix sac, que lluitem per un mateix somni. Ja ens ho posen prou difícil des de dalt com perquè haguem de tenir, aquí baix, la nostra pròpia guerra. Per sort, l’Horitzó i Les Aigües treballen colze amb colze per fer realitat la inclusió. Una inclusió que comença dins l’escola d’educació especial per fer costat a l’escola ordinària que serà, en un futur esperem no gaire llunyà, la propera encarregada de l’educació dels actuals alumnes dels centres d’educació especial.